Alvasången

Den äldsta av runsångerna heter Alvasången. Om det finns någon som är viktig för Nordanils folk så är det denna, som handlar om varför alver inte får äga egendom eller ha makt.

 Kort sammanfattning av Alvasången: 

För länge sedan stred man mot en mystisk fiende som kallades för Arka, som nästan utrotar människan. Alverna räddar människorna från Arka och deras äldste utses till människornas furste på sin livstid. Furstens styre är gott, men under tiden hinner människorna glömma sina egna kungar, och den allvetande alven Gammelsångarn ljuger för människorna att alverna styrt för alltid. Furstens son blir den nya fursten, och människorna lider stort som slavar under alverna. Människokrigaren Cogaid får sanningen ur Gammelsångarn, människorna startar ett stort krig mot alverna och fursten störtas. Cogaid kröns till kung, och han förbjuder alverna från att äga makt och vapen vilket gäller än idag.

 Hela Alvasången: 

Hör mitt kväde, lyss till dikten

Hör mig sjunga alvasången,

Hör mig skalda gammeldrapan,

Än hörs alvasången ljuda,

Tusen män har gått i jorden,

Tusen kvinnor likaledes,

Hundra led har lagts i graven,

Sedan alvasången uppkom,

Inte många sjunger sången,

Ändå ska den aldrig glömmas.

Sedan länge slogs man bittert,

Fienden var Arka kallad,

Blodet flöt i alla brunnar,

Liken låg på alla fälten,

Fienden var ond som alltid,

Ingen lämnades i livet,

Segern flöt allt längre bortåt,

Arka vann i alla slagen,

Arka gav åt ingen nåden,

Grymt var krigets hela skede.

Så en dag kom sista striden,

Sista slaget gått i stöpet,

Sista staden hade fallit,

Endast kvar var sista fästet,

Männen slipa' sista yxan,

Kvinnor stränga' sista bågen,

Gamla greppa' sista spjutet,

Redo var man inför döden,

Dagen kom men inte striden,

Frågvist såg man på varandra,

Vem fick slut på evigkriget?

Vem var det som hjälpte folket?

Kungen visste inte svaret,

Inte heller visa männen,

Ingen visste vad som hände,

Ingen utom alvafolket.

Alver ej i fästet vistats,

Lämnats hade de åt Arka,

Med en klinga gjord av flammor,

Hade de besegrat Arka,

Tacksamt alver bjöds till fästet

Tackas skulle alvafolket,

Med de bästa utav gåvor,

För det stora hjältedådet.

De gavs vackra silversmycken,

Vackra såsom själva himlen,

Ändå avstod alvafolket,

Kampen var ej giltigt lönad,

De gavs starka kopparklingor,

Smidda av de bästa smeder,

Ändå avstod alvafolket,

Kampen var ej giltigt lönad,

De gavs vida landområden,

Fyllda utav feta hjordar,

Ändå avstod alvafolket,

Kampen var ej giltigt lönad.

Vad var då en fullgod gåva,

Vad var nog för alvafolket?

Alvaäldsten krävde kronan,

Att som kung besitta tronen,

Styra tills hans liv var över,

Såsom mänskokungar förut,

Efter mycket bitter tvekan,

Gavs då alvaäldsten kronan,

Så begynte alvers styre,

Alvaäldsten nämndes furste,

Under alla långa åren,

Härskade den gode fursten,

Freden fyllde hela landet,

Brödet fanns i alla hemmen,

Ingen pest förtärde riket,

Allt var väl i alvastyret.

Tio släktled las i jorden,

Under alvafurstens styre,

Och en dag tog Döden fursten,

Gamla alven las i jorden,

Ingen mänska mindes längre,

Hur man valde sina kungar,

Ingen mänska mindes tingen,

Där man förut slogs om kronan,

Folket gick till Gammelsångarn,

Som var äldst av alla alver,

Folket fråga' Gammelsångarn,

Hur man en gång valde fursten,

Gammelsångarn äldst och klokast,

Sade då till alla mänskor,

”Alvers folk har alltid härskat,

Furstar har alltjämt regerat,

Må det så förbli för alltid,

Så är Gammelsångarns visdom”.

Gammelsångarn ljög för alla,

Hölls av hot från gamla fursten,

Därför kunde furstestyret,

Gå i arv till nästa furste.

Där den förre klokast varit,

Var den nye grym och girig,

Sluge fursten sökte pengar,

Sökte sig bli rik av intet,

Varje år blev skatten högre,

Varje led fick tyngre bördor,

Utan någonting tillbaka,

Utan någon lön för mödan,

Skatten höjdes dock så långsamt,

Ingen längre mindes annat,

Därför lyfte ingen vapen,

Ingen stred mot alvafursten.

Så en dag slet alla bittert,

Under alvakräkens piskor,

Ingen såg sin svett ge frukter,

Ingen såg sin möda lönad,

Kvar bland fordom stolta karlar,

Fanns där endast skam och plåga,

Kvar bland fordom tappra kvinnor,

Fanns där endast väldig svaghet,

Folket slet till ingen nytta,

Blott för furstens grymma nöje,

Alver frossade på maten,

Som nog skulle gått till barnen,

Alver vräkte sig i guldet,

Som man köpt med blod och tårar,

När den nye furstens styre,

Varat uti fyra släktled,

Mästerkrigarn, store Cogaid,

Gick till kloke Gammelsångarn,

Undrande om gamla tiden,

Undrande om förra fursten:

”Gamle vise alvaäldste,

Sjung igen den äldsta sången,

Sjung mig mer om tiden innan,

Sjung om före alvafursten!”

Tveksamt Gammelsångarn sade,

Tvivel fanns hos Gammelsångarn:

”Fursten har mig strängt förmanat,

Aldrig ska jag sjunga sången,

Sången om den gamla tiden,

Tiden innan förra fursten.”

Mästerkrigarn, store Cogaid,

Frågade då Gammelsångarn:

”Varför inte, vise äldste,

Vad i sången är förbjudet?”

Intet svar han fick från Sångarn,

Fruktade ha sagt för mycket.

Store Cogaid alvabane,

Krävde att få sången höra,

Men den vise Gammelsångarn,

Kallade på sina vakter:

”Kasta ut den lystne dåren,

Gör hans kött till vargaföda”

Men den segerstore Cogaid,

Fylld av gammelkungars vrede,

Dräpte alla äldstens vakter,

Med sin enkla kniv av koppar,

Sedan drog han Gammelsångarn,

Till den plats där mänskor bodde,

Där fick äldsten sjunga sången,

Den om tingen, den om kungar,

Den om alvafurstens lögner,

Den om hur man lurat alla.

Mästerkrigarn, store Cogaid

Fylldes då av svårsläckt vrede,

Lika stark som själva berget,

Bitter såsom huggormsgiftet,

Och han vrålade till folket,

Som så länge varit kuvat:

”Kasta bördan alla karlar,

Greppa vapnen alla kvinnor,

Längre ska vi inte slita,

Slava under alvapiskan!”

Några såg då ner i jorden,

Skrapade med sina fötter.

”Inte ska vi trotsa fursten,

Med hans svärd och tappra kämpar,

Vi trivs bättre under piskan,

Under furstens trygga näve”

Mästerkrigarn, store Cogaid,

Svor med näven höjd mot himlen:

”Jag behöver inget bistånd,

Ifrån såna lata trälar,

Trivs ni bättre under piskan,

Kan ni stanna där för alltid.”

Några mötte Cogaids ögon,

Några kände blickens kallan:

”Vi ska följa dig till slutet,

Strida tills vi möter döden,

Kämpa tills vi tappar vapnen,

Led oss framåt store Cogaid!”

Mästerkrigarn, store Cogaid

Tog det tappra folket kring sig:

”I ert hjärta brinner elden,

I ert sinne glöder styrkan,

Jag ska leda er i striden,

Segra eller dö i kampen”

Kvar stod än den stora massan,

Utan styrka dock med längtan,

”Vi kan inte slåss mot fursten,

För vi äger inte styrkan,

Vi är lagda mer åt plogen,

Än åt spjut och vapenlekar,

Vi ska ge er mat för dagen,

Vi ska dölja er för fursten,

För att ni ska strida åt oss,

Ni som bär på stora styrkan.”

Mästerkrigarn, store Cogaid,

Gav åt dessa namnet odal,

Odal ägde hela modet,

Ägde mod som fria mänskor,

Ändå tog de ej till vapen,

Ändå stred de ej mot fursten.

Store Cogaid alvabane,

Ledde då sin tappra skara,

Anföll furstens vita fästning,

Störtade dess starka murar,

Tjugondet var Furstens kämpar,

Ärrade från hundra krigståg,

Mänskofolket gick mot döden,

Dö om bitterkampen krävde,

Mästerkrigarn, store Cogaid,

Hejdade dock sina kämpar,

Han sa då till furstens kämpar,

Sanningen om gamla tiden,

Han sjöng fram den gamla sången,

Den om tingen, den om kungar,

Den om alvafurstens lögner,

Den om hur man lurat alla,

Och när sången kom i ljuset,

När man hörde gamla sången,

Vände alla furstens kämpar,

Ryggen till den falske fursten,

Fursten kastades i havet,

För att se om lögnaralven,

Flöt med allt det stulna guldet,

Som han tagit under åren.

Nu man krönte store Cogaid,

Till att bli den nye kungen,

Och han varnade då alla,

Att igen ge alver makten,

Att igen ge alver vapen,

Att igen ge alver heder,

Därför skrev man in i lagen,

Denna vers som är som följer:

”Alvafolket gav oss frihet,

Alvafolket tog den från oss,

Aldrig ska de oss få lura,

Aldrig ska de äga mänskor,

Aldrig ska de äga jorden,

Aldrig ska de äga vapnen,

Aldrig ska de äga hedern,

Aldrig ska de äga makten.”

Efter store konung Cogaid,

Följde många stora kungar,

Men när flammor föll från himlen,

Övergav man gamla hemmet,

Och man skingrades för vinden,

Även om man mindes sången,

Bar den med till nya hemmet,

För att alltid sjunga sången,

För att minnas tiden innan,

För att sjunga alvasången.