Ristarsången

Den nästnäst äldsta av Nordanils runsånger, Ristarsången, behandlar varför druider borde lyssnas på och varför varken gudarna eller Ealaion kan bindas.

Kort sammanfattning av Ristarsången

I det bergiga riket Iartar styr den urgamle kungen Bergabjörnen, och alla tror att hans son Torgeir Starke ska bli näste kung. De två druiderna Silverklippa och Vinterstupet ser med sina krafter att Torgeir kommer bli Iartars undergång, men Torgeir blir kung i alla fall och fängslar Silverklippa. Det blir krig, Torgeir och Iartar håller på att förlora och Torgeir skyller på Silverklippa. Torgeir vill att Vinterstupet ska tämja Ealaion runa på Iartars berg för att vinna kriget, Silverklippa ska offras för att binda Ealaion. Vinterstupet förklarar att det inte är möjligt, men Torgeir lyssnar inte. Vinterstupet varnar Iartars folk med hjälp av Ealaion, och dör på kuppen. Den rasande Torgeir utför offret själv, men ingen runa kan binda Ealaion och berget slits i småbitar tillsammans med hela kungadömet. De som lyssnade på Vinterstupet överlevde, alla andra dog med den galne Torgeir.

Hela Ristarsången

Hör mig skalda gamla sången,

Hör mig sjunga visdomssånger,

Lögnen faller inför drapan,

Stupar framför Ristarsången!

I det fagra riket Iartar,

Vid det breda bergets branter,

Styrde store Bergabjörnen,

Gammelkungen sedan länge,

En gång stark som själva jorden,

Nu så nalkades hans ände,

Alla Iartars stolta stormän,

Hela rikets tappra högfolk,

Ville välja kungasonen,

Att bli Iartars nye konung,

Torgeir Starke sonen kallad,

Hade gjort sig känd i krigen,

Tappert hade Torgeir Starke,

Segrat under Fullmånskriget,

Vredesmannen Torgeir Starke,

Hade plundrat många fästen,

Gott han lönats av sin fader,

Stor var festen efter kriget,

Där flöt mjöd i stora floder,

Torgeir talte om sin ära:

”Jag är vise Torgeir Starke,

Son till store Bergabjörnen,

Jag är störst bland starka mänskor,

Mäktigast i hela Iartar!

Ingen här kan möta Torgeir,

Han som vann de stora krigen!”

Där bland Bergabjörnens visa,

Levde dock ett par druider,

Silverklippa store siarn,

Vidast såg av alla mänskor,

Skickligt såg han morgondagen,

Inget var fördolt för honom,

Vinterstupet visa gumman,

Äldst och klokast utav alla,

Kunde alla namn i världen,

Visste allt som fanns att veta,

Uti sonens kalla hjärta

Såg de endast girig längtan,

Ingen håg för vettigt styre,

Bara lust för egen vinning!

Silverklippa store siarn,

Talade på stormanstinget:

”Jag ser fasa uti tiden,

Om till kung väljs Torgeir Starke,

Riket Iartar kommer falla,

Splittras såsom is för yxan,

Om ni väljer sluge sonen,

Till att styra fagra Iartar.”

Trots den store siarns löften

Varning trots och vett åsido,

Kröntes ändå Torgeir Starke,

Till att kallas Iartars konung,

Nye konung Torgeir Starke,

Fruktade druidens vidsyn,

Vredgades på Silverklippa,

Sanningen blev kungens offer,

Så blev siarn Silverklippa

Kastad ner i djupa grottan,

För att aldrig mer se dagen,

Aldrig mer ge luft åt sanning.

Kloke vise Vinterstupet,

Grubbelstora gammelgumman,

Hade aldrig luftat tankar,

Intet sagt om vad hon skådat

Om den snikne kungasonen,

Om den fasa Iartar mötte,

Därför slapp hon undan fästning,

Slapp att kura djupt i borgen.

Inte hade Torgeir Starke,

Härskat längre än till nyår,

Innan riket drevs mot stupet,

Snart stod fiender för dörren,

Sluge konung Torgeir Starke,

Menade att Silverklippa,

Svurit dom på Iartars krigsfolk,

Lagt vart slag i främlingshanden,

Kungen kalla' Vinterstupet,

Krävde nu druidens visdom:

”Gamla vise Vinterstupet,

Som bland äldste räknas högast,

Du ska blidka Ealaion,

Du ska skapa krigarlycka!”

Gamla vise Vinterstupet,

Bad då kungen om ett offer:

”Vise konung över Iartar,

Du som ärvt din kungakrona,

Du ber inte om nåt litet,

Värre kunde ingen kräva,

Krigarturen kräver offer,

Något större än som skådats,

Kanske rentav kungalivet,

Eller alla dina söner.”

Då fnös sluge Torgeir Starke,

Redan svaret i sitt hjärta:

”Silverklippa ska jag offra,

Dödas ska han för sin dårskap,

Detta blir det sista offret,

Jag ska ge till Ealaion,

Du ska rista många runor,

Karva tecken uti berget,

För att fjättra Ealaion,

Göra kraften lydig kronan!”

Gamle vise Vinterstupet,

Sa med stämma fylld med fruktan:

”Store koung Torgeir Starke,

Du som vördar väldig visdom,

Visst så kan man karva runor,

Rista några sköra tecken,

Sant så kan de bära styrka,

Stillsamt rikta Ealaion,

Men att binda själva kraften,

Fjättra själva Ealaion,

Det är som att bära flammor,

I en kopp av nedsmält bivax,

Det är som att vända floden,

Med en stilla viskad önskan,

Det är som att värma stugan,

Med en eld av vinterkyla,

Det är som att gå i striden,

Blott beväpnad med ett katthår!

Store konung Torgeir starke,

Be mig inte binda kraften,

Be mig hellre äta svavel,

Eller kanske släcka solen!”

Sluge konung Torgeir Starke,

Med en röst som sommaråska:

”Tyst med dig du fega krake,

Du som saknar cogaidmodet,

Jag är kungen uti Iartar,

Jag och ingen annan härskar!

Du ska göra som jag säger,

Ty jag är din ende konung!”

Men igen sa Vinterstupet,

Skrämd inför den galne kungen:

”Store herre Torgeir Starke,

Du är Iartars ende konung,

Jag vill göra som du säger,

Om det bara vore möjligt,

Ingen runa kan ha styrkan,

För att fjättra Ealaion,

Du kan bara krossa Iartar,

Störta hela fagra riket,

Ned i kaos och iskall tomhet,

Glömmas bort bland gamla sånger.”

Orden föll på döva öron,

Sanningsorden var förspillda,

Inget rubbade på kungen,

Galne kungen Torgeir Starke,

Hotade med ärvda klingan,

Härdad uti hundra fälttåg,

Gamle vise Vinterstupet

Var dock inte rådlös länge,

Hon bad kungen om en klinga,

Bad om blanka offerkniven,

Sa' hon ville slipa dolken,

För att göra offret riktigt.

Ned i kalla bergafortet,

Slungade man Vinterstupet,

För att sova sista stunden,

Slumra innan sista offret.

Väl i djupa bergagrottan,

Uti Torgeirs bergafäste,

Sjöng den vise Vinterstupet,

Fram en sång om bergarunan,

Vinterstupet visa gumman,

Drog så kraft från Ealaion,

Alla skulle höra sången,

Bjöd sig själv som blotaoffret,

Lät sin sång tas ut med vinden,

Bäras ut på vindens vingar,

Ut till alla Iartars mänskor,

Ut till hela Iartarfolket,

Alla hörde visdomsorden,

Alla hörde äldstens sanning.

Några valde då att lyda,

Springa raskt från dömda Iartar,

Andra fnös åt sanningsorden,

De förblev i dömda Iartar.

Torgeir starke, blind av vrede,

Svor att göra dådet ensam,

Torgeir starke drog sin fånge,

Stackars vise Silverklippa,

Upp för breda bergets branter,

Till den stora fjättrarrunan,

Kungen dräpte stackars siarn,

Blanka kniven skar i hullet,

Och med all sin arga ilska

Fjättrade han Ealaion!

Stora runan stark som berget,

Mäktigast av alla runor,

Kunde inte hålla kraften,

Inte binda Ealaion,

Runan höll en ögonblinkning,

Innan berget sprack inunder,

Själva stenen slets i stycken,

Klövs som ved för skarpa yxan,

Stenar regnade på landet,

Såsom hagel under sommarn,

Kung och berg och hela Iartar,

Blev ett enda futtigt minne.

Så blev Torgeir Starkes öde,

Iartar släcktes likaledes,

Endast de som hörde orden,

De som lyssnade på sången,

Överlevde Iartars öde,

Slapp att dö för Ealaion,

Minns så Ristarsångens visdom,

Glöm ej gamla sångens klokskap,

Fjättra aldrig Ealaion,

Bind ej hela starka kraften,

När druiden anar oråd,

Borde varje mänska lyssna,

Annars ser du inte faran, Med att binda Ealaion.